מי ירים את הכפפה?
הרב אלישיב קנוהל

במפגש שהיה לי לאחרונה עם 'פרחי הוראה' עלתה בינינו השאלה – באיזו דרך ניתן להטמיע עוד את התודעה והמוטיבציה לנהוג ביתר זהירות ולהשתדל לשמור על כל כללי הזהירות בשעת הנהיגה. עלו באותו הדיון הצעות שונות שיש בהן טעם, אלא השאלה היא כיצד ניתן להגיע לקובעי המדיניות השונים ולאחראים על התקציבים ולשכנעם בחשיבות פעילויות אלו?! אני מאמין שרק שטיפת מוח מגיל צעיר היא זו שעשוייה לקדם אותנו. אין הבעיה בכך שאנשים לא מבינים או לא מקבלים את כללי הזהירות הבסיסיים, אלא הדבר לא 'צרוב' במוחם ולא נעשה להם כטבע שני. רק חזרה ושינון אין סופיים יטביעו בנו את הכללים הללו עד שהם ייהפכו אצלנו לתגובות אוטומטיות. 
להלן אמנה כמה מאותן ההצעות מתוך תקווה שאולי אחד מהקוראים ידע כיצד ניתן להוציא ולו גם אחת מהצעות אלו לפועל:
א.	בגיל הרך – כידוע הגיל הרך הוא הגיל הטוב והחשוב להטמעת הרגלי התנהגות. כדברי חכמים הממשילים את החינוך בגיל הזה לדיו חדש על קלף חדש. מה טוב היה לו היו מתקינים בכל גן ילדים פינה בה יהיה מותקן דגם של תא נהג והילדים יוכלו בהנחיית הגננת לשחק כנהגים ותוך כדי כך ללמוד ולתרגל כללי זהירות שונים, כחגירת חגורה, כללי עצירה והעלאת נוסעים, הדלקת רדיו וכיוון הכסא והמראות, דיבור בטלפון דרך חציית הכביש לפני המכונית ועוד כהנה וכהנה.
ב.	הכנת פינת קיר קבועה בכל בתי הספר שנושאה יהיה זהירות בדרכים. בפינה זו יפורסמו בדרך קבע סיפורים על זהירות בדרכים, ו/או סיפורים אישיים על אי זהירות בדרכים בהן אנשים קיפחו את חייהם וכדומה. 
ג.	קביעת שיעורי קבע בבית הספר אשר יקודשו לזהירות בדרכים. באתר האינטרנט של המועצה הלאומית לזהירות בדרכים קיימים חומרים שונים וסרטוני זכרון רבים בהם ניתן להשתמש כבסיס לדיונים עם התלמידים בגילים השונים.
ד.	הדבקת 'סטיקרים' במכוניות בהם הנהג מזמין את הנוסעים להעיר לו אם הוא לא נוהג בזהירות.
ה.	הוספת תפילה קצרה בכל יום לאחר אמירת 'מודה אני' או שהחזן יאמרה קבוע לפני אמירת 'אשרי ובא לציון', ובה האדם יפנה לאלוקיו לסייע לו בזהירות בדרכים, כגון: "יהי רצון מלפניך ה' אלוקינו ואלוקי אבותינו שתזכה אותי לנהוג בזהירות, ולא אסכן את עצמי ואת היושבים עמי ברכב, ולא אסכן את הנוסעים סביבי, ולא יסכנו אותי הנוהגים מסביבי".  
ו.	הכנת והפצת סטיקרים או מגנטים למכוניות ובהן מודפסות 'עשרת הדברות' של הנהג לזהירות בדרכים.
ז.	הוספת 'מי שברך' קבוע לאחר קריאת התורה בימות החול ובשבת בהן נשבח את הנוהגים על פי כללי הזהירות.